Алекс Болдин
Тоя горещ август!

chitanka.info

Автобусът пристигна по-рано от очакваното. Изпих набързо кафето, а тя — минералната вода и се качихме, за да заемем удобно за пътуване място. Отрано се усещаше горещината. Беше Преображение, но сякаш жаркото лято не желаеше да си иде. Бяхме тръгнали за минералните бани. Те са само на някакви си трийсетина километра от града, но в тая горещина ни се искаше да сме вече там и да се потопим в бълбукащата прохладна вода на реката или да се скрием в парка под гъстата сянка на огромните борови и смърчови дървета.

Обявен бе оранжев код за цялата страна, което значеше, че дневните температури щяха да достигнат до 40 градуса по Целзий. Защо ли тръгнахме в тая силна горещина? Нямаше начин. Исках да почина на хладинка и спокойствие, а тя, уморена от ежедневните грижи, търсеше отмора и цяр в лековитата минерална вода.

Какво ли ни чакаше? Тръгнахме наслука. Нямах ясна представа как ще ни се наредят нещата с квартира и балнеоложка карта. Все пак, това откъсване от делника го бяхме планували месеци напред и сега го изпълнявахме.

— Да става каквото ще — казваше тя. — Ако нищо не се уреди в санаториума, все ще намерим някаква евтина квартира и ще караме на сиренце и домати, а може и на супичка, нали? — Кимнах одобрително, но си мислех, че късметът тоя път няма да ни изостави.

Бяхме две уморени от живота и проблемите същества, търсещи спокойствие и тишина, а може би и отдавна изгубените си младежки пориви, две уморени, стъпили на прага на старостта деца.

Автобусът се носеше леко по новата магистрала, прекосяваше малки селца, спираше за кратко и продължаваше нататък към далечната синьо-зелена планинска верига, която в маранята мамеше погледа и пораждаше обещание за хлад и красота.

Дивно хубава е природата на тоя край. Винаги ми е било приятно да го посещавам, но с годините и безпаричието почти го бях забравил. Ето сега е моментът да си спомня отдавна отминалите младежки радости, да опитам да ги изживея отново с приятна компания и да заредя със здраве изтощеното си и изнурено тяло…

Снимката

В стария семеен албум пазех една бледа и овехтяла снимка. На нея бях аз, четири или петгодишен — уплашено момченце, хванато за ръка от млад и красив мъж в униформа на летец. Край нас бяха майка ми и двете ми лели, хубавички млади моми.

Вероятно ни беше снимал местен фотограф под каменния мост на реката. Малък водопад се пенеше в краката ни. Било е много отдавна, преди почти 50 години. Майка ми е била хубава стройна жена, облечена в лятна басмена рокля. Усмихваше се радостно, а лелите ми бяха устремили поглед към младия униформен мъж с усмивка и тайна завист. Харесвали са го. Вероятно са го ревнували една от друга.

Спомените ми от онова време бяха много неясни. Помня, че военният ме водеше в гората за малини, черпеше ме с фъстъци и сладолед, радваше ми се като на свое дете. Помня и името му. Казваше се Марко. И май от спомените бе останало само това…

От всички хора на тая стара снимка сега сме живи само двама. Едната ми леля и аз. Другите си отидоха неусетно от тоя свят.

— Пък да потърсиш тоя Марко! — заръчваше ми на тръгване лелята. Опитай да го откриеш. Разпитай, няма начин да не го познават. Беше красив и хубав човек.

Поглеждах я скрито. Замечтаният й поглед и мисъл се рееха някъде назад във времето. Разбирах, че тоя човек е бил моминският й мерак. Обещах й.

— Поне спомняш ли си фамилията му?

— Не, не помня, но май ми беше набор. Сега трябва да е старец, ако е жив, разбира се. Опитай да се срещнеш с него. Разговаряйте! Искам да науча нещо за него. Ще имаш възможност да го издириш.

Обещах й. Щях да потърся тоя Марко.

Тя успя да се уреди в санаториума, а аз отседнах на квартира в края на курортното градче. Кварталът бе разположен на горист хълм, осян с малки вили и китни градинки. Изкачвах стръмната улица запъхтян. Спирах за кратко да почина, да изтрия потта от оросеното си чело. Не бях свикнал да ходя по такава стръмнина.

На следващия ден се разходихме в боровия парк. Търсехме хладинка. Паркът се намираше много близо до моята квартира. Минаваше се по едно мостче и се излизаше на полянка, от която започваха няколко улици.

Тя поиска да види квартирата. Предложих й да минем напряко, за да избегнем изгарящите слънчеви лъчи.

Прекият път се оказа къса уличка, асфалтирана и добре почистена. Китни дворчета, засадени с цветя и доматени лехи, радваха окото отляво и отдясно. Пред една бяла и новичка двуетажна вила спряхме да починем.

Загледах се в дървото пред входната врата. На него бе закован некролог, увит в прозрачен полиетиленов плик. Така хората запазваха некролозите от влага за по-дълго време.

Бях любопитен да го погледна. Напоследък, след кончината на майка ми, все в некролози се заглеждах. Снимката бе на хубав петдесетгодишен мъж. Гледаше спокойно с бистър синеок поглед. На брадичката му личеше малка трапчинка.

Нещо трепна в мен. Видя ми се познато лице. Зачетох се…

… Марко Ненов Ценков… Изминали са петнайсет години от кончината му. Било е в края на юли…

Нещо стегна сърцето ми. Дали е оня Марко, за когото пазех смътни спомени и за когото разпитваше моята леля? Не знаех. Трябваше да питам някого.

Загледах се навътре в двора и съзрях една възрастна жена да полива градината с маркуч. Повиках я. Дойде. Представих се, защото не знаех какво би помислила за мен, когато й задам интересуващите ме въпроси. Беше словоохотлива.

Оказа се, че е съседката на Марковото семейство. Познавала ги добре. Марко наистина бе човекът, когото търсех. Слушах я със затаен дъх, без да я прекъсвам. Само от време на време задавах кратки въпроси, колкото да поддържам разговора.

Пенсионирал се млад. Бил пилот във военната авиация, на летище Узунджово. Пенсионирали го с чин полковник. Имал син и две внучки. Живял само шест години след пенсия. Страдал от високо кръвно налягане. Пропуснал да си пие лекарствата и получил инсулт. Летенето обаче му подронило здравето. То така е с военните летци при високите ускорения. На човек му се износват кръвоносните съдове и… Млад си е отишъл от тоя свят, едва навършил шейсетте. Много жалко, защото бил добър и грижовен човек. Помнели го с хубаво в целия квартал…

Замълчах. Замислих се. Съседката продължи да разказва.

Жена му била жива и идвала със сина и внучките всеки месец. Предишната седмица били тук. Ако искам да науча нещо повече, трябва да се видя с племенницата му. Работела в санаториума. Била дъщеря на сестра му.

— Тая негова сестра е била съученичка и приятелка на майка ми! — казах. — Жива ли е?

— Не, почина след него. Почина от сърце…

Тъжно е да се чуят такива думи за хора, с които някой е бил близък приятел и с които е делил радости и младежки изживявания.

— Ще я потърся… — отвърнах тихо.

Погледнах спътницата си. Щеше да ми помогне, нали я настаниха в същия санаториум?!

Разделихме се със съседката. Помолих я да предаде на жена му моите съболезнования, но тя едва ли ни познаваше. Събитията от снимката са предшествали техния брак. Молбата ми беше безсмислена…

Продължихме към моята квартира. На следващия ден успях да се видя с племенницата на Марко. Беше пълничка, на средна възраст жена, леко побеляла, с уморен от работа поглед.

Разказа ми много неща за него. Имали са доста снимки от онова време. Предложих да размножа и да й дам снимката, но отказа. Разделихме се като приятели.

Сега оставаше най-тежкото — да се обадя на лелята и да й съобщя новината. Как ли ще й подейства?

Набрах номера на телефона. Тя чакаше с нетърпение това мое обаждане.

— Открих Марко, лельо! — бяха встъпителните ми думи.

Тя се зарадва. Гласът й стана звънък като камбанка. Усещах, че няма да мога да продължа…

— Починал е, лельо… Преди петнайсет години… Починал е…

Отсреща се замълча. Тя въздъхна и заподсмърча. Вероятно плачеше. Беше много чувствителна. Беше си спомнила младостта и онова време, прекарано с тоя хубав човек. Какво ли можеше да я утеши при такава новина?…

— Като се върна, ще ти разкажа подробности.

Сега не бе удобно по телефона.

— Много ми се искаше да е жив…

— И на мен лельо, но се е случило. Всеки си има съдба. На снимката от некролога изглежда като от онова време. Хубав човек е бил Марко, лельо…

Хлипането по телефона стана задавено. Трябваше да свършвам с тоя разговор.

Погледнах спътницата си. Тя изтри една немирна сълза и ми се усмихна някак тъжно. Новината за тоя непознат за нея човек беше развълнувала и нея.

Джоана

Не зная защо съдбата понякога решава да раздели двама човека, когато са наумили да идат заедно на почивка. Така стана с мен и моята спътница. Трябваше да изчакаме да свършат лечебните й процедури, за да се видим и то по време, когато горещината бе най-силна.

Имахме си едно място за среща близо до моста. Беше под рядката сянка на старо акациево дърво в съседство с новичка чешма. От никеловото й топче бликаше топла минерална вода. Водата се стичаше по бял улей и падаше в каменно корито, в единия край на което клечеше голяма каменна жаба. Жабата бе ококорила очи и гледаше възмутено към струйката падаща вода. Вероятно си мислеше защо капе пред нея, а не върху нея.

И аз гледах тая струйка, седнал на стара разнебитена пейка. От време на време ставах, намокрях лице с топлата вода, пийвах няколко глътки и отново сядах.

Едва изтрайвах, защото жегата бе непоносима. Сякаш се намирах в пещ, в която бавно се изпичаха всичките части на тялото ми. Казват, че овнешкият гювеч се пече така — бавно, за да стане по-вкусен. Мисълта ми витаеше мудно и все повтаряше едно и също: „Дано не се забави! Дано!“

Загледах се към моста. Въпреки горещината, по него минаваха на групи млади и стари курортисти, кой по шорти, кой обут с леки бански джапанки. Идваха откъм спортните площадки и открития минерален басейн.

Минаха и три циганета, две момичета и едно малко момче. Момчето се отдели от групата и надзърна в кофата за боклук досами парапета на моста. Бръкна в нея и извади някаква тестена закуска.

„Палачинка!“ — весело възкликна то и я подаде на едното от момичетата. То му се сопна сърдито и момчето, щастливо от отказа, я задъвка апетитно с изгладнял поглед. Бяха слаби и тримата. Вероятно гладуваха и си търсеха нещо за хапване.

Откъм баните се зададе десетина годишно момиче, слабичко и русо, теглещо с каишка черно дребно куче. Кучето, оплезило език, оцъклило жаден поглед, тътреше уморени лапи.

Спряха до чешмата. Момичето се наведе и пи дълго вода. Кучето го погледа тъжно, после прекрачи с лапи и влезе в каменното корито. Започна да лочи жадно. Пръхтеше уморено, задъхано, спираше, а после пак започваше.

Явно не можеше да утоли жаждата си. Вероятно черната козина го бе прегряла, защото най-накрая легна в коритото и задиша тежко. Пошляпваше радостно с опашка и ме гледаше с приятелски, любопитен поглед.

— Как му е името? — попитах.

— Джоана…

— А аз мислех, че е мъжко.

— Не, женско е…

Момичето леко заекваше и се смущаваше да ми отговаря. Аз обаче продължих да питам за кучето и то неволно проронваше по няколко думи.

— Възрастна е. Б-баща ми я извеждаше, н-но сега си има работа в градината и ми каза а-аз да я разходя.

Джоана слушаше внимателно разговора ни, след това неочаквано полегна на десния си хълбок и се затъркаля във водата на коритото. Спираше, поглеждаше ме с усмихната муцуна и изплезен език, а после продължаваше да се въргаля. Явно й беше много добре във водата, нищо че бе топла. Пошляпваше с мокра опашка и пръскаше момичето. Тая импровизирана баня си беше истинско кучешко удоволствие.

Засмяхме се и двамата. Не го очаквахме.

— В тая жега не се издържа. Остави я да се въргаля, а след това я разходи на хлад под сянката на боровете. Там ще я духне ветрец и ще й бъде много добре. Едно куче, момиченце, трябва да се храни веднъж на ден, но с вода трябва да се пои често, иначе заболява. И с човека е така. С какво я храните?

— Яде к-каквото ядем и ние, к-кокали, манджи, изк-куствена храна.

— Че имате ли толкова пари да й купувате изкуствена храна?

— Т-тати рядко к-купува, но когато изяждаме нашата, няма к-какво друго да й дадем. Хайде, Джоана! — задърпа то кучето.

Джоана обаче не искаше да стане. Лежеше и гледаше младата си стопанка тъжно и недоволно.

— Остави я, де! Нека полежи! Не виждаш ли, че тая черна козина я е прегряла? Тя сама ще си стане, като се охлади. Остави я на спокойствие. Не ти ли е жал?

— Д-добре. Нека полежи!

Момичето се наведе и отпи от водата, после се скри под сянката на акацията. В тая жега наистина не се издържаше на слънце. Беше три часа след обяд. Преди два дни бе Преображение, но климатични промени въобще не се усещаха. Жаркото лято си бе в силата.

— Е, хайде! Вече можете да ходите. Езикът й се скри. Това показва, че се е охладила.

Момичето внимателно дръпна каишката на кучето и то се подчини. Надигна се и предпазливо прекрачи ниския парапет на чешмяното корито.

— Внимавай, че сега ще се отърси от водата — казах предупредително.

Май закъснях със забележката си, защото Джоана енергично завъртя тяло, при което около нея се разхвърчаха дребни пръски топла вода. Беше опръскала момичето по лицето.

— Не го ли очакваше? — попитах.

— Оч-чаквах го, н-но… — то отново запелтечи и смутено се отдалечи към моста.

Проследих ги с поглед. Двете кривнаха надясно и се скриха под гъстата сянка на боровата гора.

Обърнах поглед към сградата на банята. Оттам се задаваше моята спътница. Бързаше да се скрие на сянка. Наближи и ме запита:

— Не ти ли е горещо?

— Горещо ми е, и то как!

— Забавих ли се много?

— Не-е-е. Гледах Джоана.

— Коя?

— Джоана…

Спътницата ми ме погледна със сериозен ревнив поглед, сякаш очакваше да обясня думите си. Аз, разбира се, ги обясних.

— Джоана е едно дребно черно куче, на което му е много по-горещо и от нас. Досега се къпа в коритото на чешмата. Изпусна голямото шоу…

— Ха, ха-а-а… Пък аз си помислих, че си гледал някоя италианка по бански!

Тоя път аз се засмях.

Кит в небето

Това курортно градче е прекрасно място за почивка и лечение. Всяка сутрин паркът го почистваха и измитаха. Парковите градинки ги поливаха обилно с вода. Цветята, окъпани от хладните водни струи, ухаеха и пръскаха свеж аромат навсякъде наоколо.

Зад малкия каменен мост започваха няколко пътеки, които отвеждаха в гъста борова гора. Навлизайки в нея, се усещаше омайната миризма на чам и борова смола. Гъсти къпинови храсталаци покриваха останалото пространство между дърветата. Няколко алеи отвеждаха до широка слънчева поляна, добре поддържана, засадена с различни декоративни растения. Тук-там имаше изградени новички беседки, а до тях, наподобявайки шезлонги, се мъдреха сковани от чамови дъски нарове за плаж.

С моята спътница много обичахме да ходим към тая поляна, защото от нея се откриваше приказна природна гледка към планинските върхове и масиви. Пийвахме вода от каменната чешма и полягахме на дървените нари. Умълчавахме се и се заслушвахме в жуженето на пчелите, в единичните изсвирвания на щурците, в далечното ехо и шума на курортния град.

Ето и сега. Силната горещина е отминала. Вечерните сенки на дърветата леко се удължават. Небето се обсипва от ято лястовици, политнали да ловят вечерната си храна от насекоми.

— Колко е хубаво! — възкликна спътницата ми. — И небето е едно такова синьо и бездънно. Виж! Виж само облаците, какви фигури са изваяли! Ето там! Не ти ли се струва, че това е делфин? А по-нататък… Виж! Май прилича на кит!…

— Небето ми прилича на снимката от отворен Уиндоус. Не е ли така?

— Но това е кит! Ето главата му! Ето там е опашката му… Нали е кит?

Гледам натам, накъдето ми сочи с ръка, и се опитвам да си представя фигурата на кита. Явно не успявам.

— Много развито въображение имаш! Всяко скупчване на облаци ти прилича на морско животно.

— А онова там ми прилича на скорпион… В мазето имаме много скорпиони.

— Не хапят ли ви?

— Не, безобидни са. Не са като африканските и американски скорпиони.

— Абе, аз зная, че хапне ли те скорпион, ти отича мястото и трябва да се третира с противоотрова.

— Мен ме е страх повече от влечуги.

— Познаваш ли ги?

— Боже опази! Много ме е страх от змии…

— И мен, но от туризма свикнах да ги срещам и да се пазя. Важното е да не ги изненадаш. Всяко изненадано животно също го е страх от теб и се задейства инстинктът му за съхранение. Пуска се и хапе… Защо ли не мога да различа тоя кит?

— Защото вероятно нямаш въображение!

— Как? Нямам въображение? Ако кажеш, че и аз нямам въображение… Понякога ме плаши това мое въображение. Кара ме да виждам неща, които нормален човек не може да види.

— Хайде де! Пошегувах се. И ти имаш въображение!

Обръщам се към спътницата си и я поглеждам. Умората е оставила следи на лицето й. А малко време е минало, откакто сме дошли тук заедно. Ситни бръчици браздят ъгълчетата на очите й. Притворила ги е леко и гледа в небето, търси фигури, оформени от облаците.

— Виж! Ето и самолет! Колко е далече! Накъде ли лети?

— Вероятно към Унгария или Австрия. Посоката е на северозапад. Не чуваш ли щурците? Настъпва вечерта и се разсвириха. Слушай! Слушай само как свирят! Имате ли при вас толкова много щурци?

— Имаме и още как! И комари имаме. Нали живеем до река?

— А аз живея в града и не чувам и един щурец да свирне. Не е ли хубаво да се спи на щурчова песен? Как ми липсва тая природна благодат!… Слушам само вой на форсирани автомобили и караници на пияни индивиди.

— Нали за това сме дошли тук?! Да избягаме от тях… Да поживеем и ние нормален живот сред природа и красота.

— Да. Права си. Много си права! Не ми се иска да ставам, а трябва да тръгваме вече. Стъмва, а ни чака поне половин час лутане в гъстата борова гора.

— Трябва… Трябва…

— Видях го! Ето го! Нали е това?

— Кое?

— Китът! Огромен е! Голям океански син кит! Плува в небето и маха плавно с опашка.

— Чак пък маха с опашка…

Протягам се и хващам ръката на жената. Гледаме се. Усмихваме се. Радостно ни е… но вече трябва да тръгваме.

Празникът

Преди заминаване някой ми бе казал, че отиваме на празник. Курортното градче си било устроило празнична седмица. По-рано нямаше такова нещо. Българинът, колкото и да няма пари, все обича да празнува.

Първата вечер слушахме интересен рецитал. Имаше и концерт на симфоничен оркестър. Това събитие беше малко необичайно, защото в нашето време на чалга култура симфоничният концерт си е истинска рядкост.

Уговорихме се да идем и да видим откриването на празника. Беше пълно с народ. Трибуната бе осветена с разноцветни прожектори. Мощни тонколони и един диджей с коса на конска опашка озвучаваха събитието. На няколко пейки бяха насядали по-възрастните и онези, които бяха дошли по-рано. Ние стояхме на крак. Край нас тичаха дребни циганета, гонеха се, кряскаха.

Спътницата ми прегърна дамската си чанта с притеснение, че ще я оберат. Разбира се, такова нещо не се случи.

Празника откри кметът на курортното градче. Говори кратко и емоционално, а народът ръкопляскаше, та се скъсваше. Групичка от „официални лица“ стоеше край него. Някакъв свещеник без калимявка завършваше редицата. Загледах се в него. Не беше ли много дебел тоя поп? Споделих наблюденията си с жената до мен, а тя с набожен поглед ме укори. Как можело да се вглеждам в шкембето на светиня му? Било много неприлично! Да бе! Ами, като плюска толкова много, как няма да прави впечатление? Нека мине на хляб, сирене и домати като мен, пък ще видим…

Онова, което последва обаче, няма да го забравя. Обичам да слушам хората на Дико Илиев. Просто слабост ми е. Имах преди време един колега, който бе настроил клетъчния си телефон да повиква с дунавското хоро. Колчем запяваше оня ми ти телефон, все спирах работа и започвах да си тананикам любимото хоро. Така и не можах да кача тая мелодия на моя телефон. И досега съжалявам за това.

Но да не се откъсвам от разказа си.

На трибуната излезе младежки духов оркестър. Беше оркестърът на местното училище. Момчета и момичета на различна възраст подгряваха с инструментите си. Възрастен учител по музика им говореше и ги съветваше.

В един момент той махна с ръка и оркестърът засвири. Народът примря, а мен ме засърбяха нозете да скоча и да заиграя живото хоро. Децата свиреха с чувство, енергично и в пълен синхрон. Всички бяха облечени с еднакви спретнати униформи. Барабанчикът, дребно цигане, удряше барабанчето до скъсване. Ръцете му не се виждаха, както играеха с палките. Сякаш някаква въртележка ги бе грабнала и завъртяла.

— Виж, виж! Виж басиста! — развълнувано ми посочи спътницата.

Височко момче, с обърната назад козирка на бейзболната си шапка, надуваше огромен бас. То беше едро, но инструментът бе по-голям от него. Свиреше много емоционално. Тактуваше си с единия крак, след това се завърташе, подклякваше и отново надуваше тръбата. Просто нямаше как оркестърът да мине без него.

Народът заръкопляска. Група мажоретки встрани от трибуната заизвиха кръшно хоро. След малко редицата от играещи нарасна. Някои от гостите също се хванаха на хорото. Идваше ми и аз да се включа, но пустото високо кръвно!… Затраях си благоразумно.

След това децата засвириха любимото ми Дунавско… Ех, не мога да ви опиша как се почувствах. Дори циганетата спряха да тичат и се загледаха в оркестъра.

Някакъв бездомен пес с подчертано безразличие към събитието се промъкна към диджея. Диджеят ръфаше студена баничка и въртеше разни копчета по усилвателната уредба. Погледна песа, отчупи парче от баничката и му го хвърли. Прегладнялото животно улови храната още във въздуха.

— Няма ли да оглушее тоя пес от силната музика? Застанал е точно до тонколоните — опитах се да коментирам наблюдението си с жената до мен.

Тя обаче не ме чу. Бе прехласната от гледката на трибуната и пляскаше в такт с изпълнението. В паузата между две хора успя да ми каже, че след това щели да пеят „Диана Експрес“…

— Каква ти Диана?! Какъв ти Експрес?! Тези деца заслужават да ги покажат на цяла България. Едва ли има в момента така добре организиран оркестър с такъв богат репертоар.

— Ако напишеш в сайта на Слави Трифонов за тях, може и да им направят реклама… Шоуменът вероятно не е чувал за тях.

— Надали ще рекламира тъкмо тях. Та това е истинска българска народна музика! Напоследък за такава няма рекламно място по медиите.

Наближаваше времето за естрадния състав, прославил се в миналото с няколко запомнящи се песни. Децата свършиха изпълнението, наредиха се в колона и слязоха от трибуната. Набързо инсталираха микрофони и нови инструменти и нашумялата в миналото група засвири своя репертоар.

Не зная защо, но когато решат да се покаже нещо, което много държат да рекламират, се вдигат децибелите. Така и стана. Гръмнаха хилядите ватове на озвучителната уредба, а сърцата на присъстващите заподскачаха с инфарктна честота. Вече не можех да издържам. Дръпнах спътницата си за ръка и се отдалечихме на безопасно за ушите място.

— Ще свирят „Джулай морнинг“! — осведоми ме тя.

— Да бе, и аз обичам да я слушам, но няма да я дочакам. Не би ли искала да се поразходим малко?

— Идеята ти е добра — съгласи се тя и тръгнахме към санаториума.

Тъмнината беше прихлупила курортното градче. Небето, кадифено, ясно и дълбоко, се изпълни със звезди. Погледнах към тях, но не можах да си спомня никое познато съзвездие. Откакто бях учил астрономия, бе изминало невероятно много време. Бяхме се хванали за ръце. Преплели пръсти, вървяхме умълчани, всеки със своите мисли и чувства. Оставаха два-три дни от нашата курортна почивка. Хубавите броени дни бяха бързо отминали. Не ни се тръгваше обратно, но нямаше как.

Бяхме се отдалечили достатъчно от празничния спектакъл, когато чухме и любимата песен. Тя се лееше на вълни сред омайния хор на свирещи щурци. Август е, но не ни омръзваше да я слушаме. Ех, тоя горещ август!

— Никъде не съм слушал толкова много щурци, както тук — казах. — Има река, местността е гориста и се въдят на рояци, но е хубаво да ги слушаш, а нощем е просто омайващо.

— Защо не си уловиш един и не го заселиш в някоя цветна саксия на терасата? Ще ти бъде домашен щурец и ще те приспива.

— Това е идея, но ако се окаже див и не пожелае да остане? Ха съм отворил прозореца, ха е изчезнал…

— Е, това е въпрос на педагогически подход…

Засмях се. Усетих, че ръката й стисна силно моята. Беше ми хубаво, беше ми толкоз хубаво…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.